Så fik du noget at tænke over.
BERN, SCHWEIZ
Bliv der!
Tak.
Må jeg gå med dig?
Ja.
Godmorgen, mine damer og herrer.
Vi har en gæst i dag.
Din frakke.
Muligvis der.
Der skete et uheld på vejen, men I kan vist stadig læse rettelserne.
Vil du dele dem ud, Max? Der er brug for en større indsats.
En ny mulighed for at hædre og respektere dig selv.
Men Marcus Aurelius var både filosof og kejser.
Sådan var det hos romerne.
Tanke og handling var ét.
Slå op på kapitel 12, side 42.
Natalie, vil du måske begynde?
"Hvordan kan det være, at guderne -
- som ellers gjorde alt så godt og med kærlighed for mennesket -
- lod de få udmærkede mennesker, som levede..."
"...i sameksistens med guderne."
Fortsæt bare.
"Hvis vi kun lever en lille del af det liv, som er inde i os -
- hvad sker der så med resten?"
Mr Gregorius. Din bog om persisk grammatik er her ikke endnu.
Det handler ikke om den. Genkender du den her?
- Ja. Jeg solgte den i går. - Til en kvinde?
Ja. Hun kom ind og fandt denne bog.
Hun satte sig og læste i en time. Hun blev oprørt, betalte og gik.
- Hvor har du den fra? - Jeg fandt den.
En smuk titel. "Um ourives das palavras".
"En ordets guldsmed".
- Togbilletter. - Hvortil?
Lissabon.
Det går om 15 minutter. Hun havde den frakke på!
Hvad skal den støj til for?
- Hvor er mr Gregorius? - Han gik sin vej, mr Kagi.
- Han havde en kvinde med. - Det er umuligt.
"Vi lever her og nu."
"Alt, som kom før, tilhører fortiden og er typisk glemt."
- Hallo? - Det er mr Kagi. Hvor er du?
- Jeg sidder på et tog. - Et tog? Hvortil?
Lissabon. Kan du tage mine bøger? De ligger på skrivebordet.
"Hvad kan og bør vi gøre med tiden, vi har foran os?"
"Åben og uformet -
- let som fjer i sin frihed, og tung som bly i sin uvished."
"Er det et ønske, drømmeagtigt og nostalgisk -
- igen at befinde sig ved det punkt i livet -
- og kunne tage en anden vej end den, som har skabt os?"
- Kan jeg være til tjeneste? - Har De et værelse?
- Hvor er Deres bagage? - Jeg har ingen.
Jeg stoler på Dem. De får et værelse med havudsigt.
Der. Havet.
- Ellers andet, sir? - Ja.
Jeg vil have adressen på ham, der skrev den her.
Tak.
- Ellers noget? - Nej tak.
Jeg søger Amadeu de Prado.
Øjeblik.
LÆGE Dr. AMADEU DE ALMEIDA PRATO
- De søger vist min bror? - Ja. Er doktoren her?
- Er De syg? - Nej. Jeg læser denne bog.
Jeg ville gerne møde ham. Hvad han skriver... berører mig dybt.
Kom ind.
Værsgo at sidde ned.
Lidt te? Amadeu foretrækker rød Assam-te.
Te, Clotilde.
- Dette er Amadeus' yndlingsværelse. - Det er et smukt værelse.
Han har læst alle de bøger.
Er han stadig praktiserende læge?
- Hvor har De den fra? - Jeg fandt den i Bern.
Der blev kun trykt 100. Jeg har stadig seks eksemplarer.
Jeg har ofte tænkt på, hvor de andre 94 blev af.
- Ligger Bern ikke i Schweiz? - Jo.
Så bogen har været på rejse. Det er godt.
- Har han skrevet andet? - Ikke noget, der er udgivet.
Han ville være forfatter. Filosof.
Men han blev læge. Han mente ikke, at folk burde lide.
- Er det ham? - Det er vores far.
En berømt dommer. Han og Amadeu havde et kompliceret forhold.
Det mister sin betydning i et evighedsperspektiv.
Ja. Det sagde han ofte til Amadeu.
Amadeu tror ikke på evigheden.
Nej, desværre.
Jeg vil nødig snage, men...
Må jeg spørge, hvordan Deres far døde?
Nej. Nej, det må De ikke.
Hvis De vil træffe Amadeu, finder De ham på Cemiterio dos Prazeres.
Vi efterlader noget af os selv, når vi forlader et sted.
Vi bliver der, selvom vi forlader det.
Og der er ting i os, som vi kun kan få igen ved at vende tilbage.
Vi er på rejse til os selv, når vi besøger et sted, hvor vi har levet.
Hvor kortvarigt det end var.
Men når vi besøger os selv, konfronteres vi med egen ensomhed.
Og er det ikke sandt, at vi gør alt af frygt for ensomheden?
Er det ikke derfor, vi giver afkald på, hvad vi fortryder til sidst?
Jeg søger Amadeu de Almeida Prado.
- Prado. - Tak.
"Når diktaturet er et faktum, er revolutionen en pligt."
Satans idiot!
"Er det et spørgsmål om selvopfattelse?"
"Ens opfattelse af hvad man har opnået og oplevet -
- for at kunne bifalde det liv, man har levet."
"Hvis det er tilfældet, kan frygt for døden beskrives -
- som frygten for ikke at kunne blive den, man gerne ville være."
"Hvis vi ved med sikkerhed, at vi aldrig vil opnå denne helhed -
- kan vi ikke længere gøre det, som ikke er en del af et helt liv."
Bedre?
- Eller værre? - Bedre.
Føles det, som om du har skrevet den?
Han taler om de ting, jeg har grublet over i årevis.
- Bedre eller værre? - Værre.
Giv mig en af de smukke sætninger.
"Tilfælde er livets sande instruktør."
"En instruktør fuld af grusomhed, medfølelse og charme."
- Han mener skæbnen. - Jeg tror, han mener tilfældet.
Vi tager en pause. Hvil øjnene lidt.
- Du sover skidt. - Kan du mærke det?
Øjnene afslører alting.
Se på disse øjne. Fortæl mig, hvad de afslører.
De er melankolske, men håbefulde. Trætte, men vedholdende.
Hvorfor ville hans søster foregive, at han stadig levede?
Skal vi fortsætte?
Du mødte en kvinde, som forsvandt. Du smed alt fra dig.
- Og så læste jeg bogen. - Det ville jeg også gerne kunne.
- Gør du det tit? - Nej, det er første gang.
Bedre.
Hvordan føles det?
- Du taler om synet som følelse. - Er det ikke det?
- Hvor tydeligt er billedet? - Meget tydeligt.
- Hvad så nu? - Alt ser tydeligt ud.
Sir, den her er ny.
"Et afgørende øjeblik i livet, når det ændrer retning for evigt -
- er ikke altid højlydt og dramatisk."
"De dramatiske øjeblikke af livsafgørende oplevelser -
- er ofte utroligt lavmælte."
"De har en revolutionær effekt -
- og viser livet i et helt nyt lys."
"De gør det tavst."
"Og i denne vidunderlige tavshed er der en særlig ophøjethed."
Du tænker på, om de gamle var bedre. Men det var de ikke, vel?
- Nej. De føles meget lette. - De tager tid at vænne sig til.
- Tager I kreditkort? - Receptionisten hjælper.
Før du går... Jeg har en onkel, som bor på plejehjem.
Jeg fortalte om dig og bogen. Han kendte Amadeu de Prado.
Han kan fortælle om Amadeu. Han var i modstandsbevægelsen.
Jeg må advare dig. Min onkel kan være besværlig.
De, der levede under Salazar, kæmper stadig med fortiden.
Det hemmelige politi var meget brutalt.
Hverken gerningsmænd eller ofre vil tale om det.
- Onkel Joao, hvordan går det? - Hvad laver du her?
Dette er Raimund Gregorius.
Jeg taler med ham, ikke med dig. Vent i receptionen.
Er du interesseret i Amadeu de Prado?
Ja.
Mariana sagde, at du havde en bog, han skrev.
Jeg kan tænke mig, hvordan den er. Den gudløse præst.
Det er en god beskrivelse.
Han var den eneste, som besøgte mig i fængslet.
Han kom hver eneste uge med bøger, medicin og cigaretter.
Det tog de naturligvis fra mig, så snart han gik igen.
Ja, han havde privilegier.
- Hvilken slags? - Den slags, man ikke vil have.
- Har du cigaretter? - Nej, jeg ryger desværre ikke.
Mariana sagde, at I to var i modstandsbevægelsen.
Og Jorge, hans bedste ven.
De var forenede i sjæl og hjerte. For en tid.
Men Amadeu var for blød til modstandsbevægelsen.
Han var kun med på grund af skyldfølelse.
- Mariana siger, du er fra Schweiz. - Ja, fra Bern.
Schweiz har ikke haft en revolution, vel?
Det har de altid formået at undgå.
De ved ikke, hvordan det er ikke at kunne stole på venner og familie.
Jeg mødte hans søster. Adriana.
Hun ter sig, som om han er i live, men er klædt som en i sorg.
De kan kun fylde min kop halvt op.
Det har ingen nogensinde gjort for mig.
En gave fra PIDE, Portugals hemmelige politi.
Rui Luis Mendez hed han.
1973.
Om foråret.
Jeg er hjemme.
Hvem er I? Hvor er min kone?
Hun tog jeres barn ud på en gåtur.
Kvinden, som kan alle navne. Hvor finder jeg hende?
Det ved jeg ikke.
Jeg ved ikke, hvad I taler om.
Din kone siger, at du er en dygtig pianist.
Kan du spille for mig og mine venner?
Vær så venlig.
Må jeg se dine hænder?
- Hvad skal jeg spille? - Spil dit yndlingsstykke.
Det siges, at hun har fotografisk hukommelse. Er det sandt?
Jeg spørger igen.
Hvor er hun?
Det blev kun endnu værre af -
- at Amadeu havde reddet Mendez' liv nogle måneder tidligere.
Middag. Vi spiser tidligt. Ligesom i fængslet.
Ikke for de ældres skyld, men for personalet.
Det glæder mig, at han endelig har fortalt nogen om det.
Jeg ville ønske, det var til mig.
Det kan være lettere at tale med en fremmed.
I min familie lader vi, som om lidelse er noget, andre oplever.
Da Joao forsvandt, sagde vores forældre, han var i Brasilien.
Da han blev løsladt efter revolutionen -
- sagde de, hans hænder var skadet i en ulykke.
Han holder meget af dig. Du er den eneste slægtning, som hilser på.
Han er også altid så mopset. Hvad sagde han ellers?
- Han ville ønske, du var gift. - Jeg afskyr ham!
Så havde du haft børn med.
Sagde han virkelig, at han holder af mig?
- Har du børn? - Nej. Jeg har mine elever.
Men der kommer nye hvert år, så jeg holder afstand.
- Bliver De en dag til? - Ja, det er jeg måske nødt til.
Fine briller.
- Fader Bartholomeu? - Ja?
Ifølge Joao Eca begravede De Amadeu de Prado.
Jeg ville helst huskes som den, der underviste Amadeu -
- ikke som den, der begravede ham.
Amadeu var 12 år, da han kom her. Han havde ingen bøger med.
Han havde allerede læst dem alle og havde det hele i hovedet.
Hvad skriver han om skolen i bogen?
"I 1.922 dage gik jeg på den skole, som far sendte mig til."
"Landets strengeste skole."
"Jeg måtte tælle dagene for ikke at blive knust af dem."
Så meget hadede han den.
Gik Jorge og Amadeu i samme klasse?
Nej, ikke til at begynde med.
Men Amadeu sprang to klasser over. Så intelligent var han.
De gik i samme klasse i to år. Eller snarere i en klasse for sig.
Aristokraten Amadeu og arbejderdrengen Jorge.
De var meget nysgerrige begge to.
De løj for deres mødre om, at de skulle sove hos en ven og kom her.
- Hvordan fandt du dem, Jorge? - Under en løs gulvplanke.
- Jean-Paul Sartre. - Karl Marx.
Henry Miller. Hvis de finder os med dem...
Så ender vi i Tarrafal med de andre politiske fanger.
Det ville din far ikke tillade.
Han ville få præsident Salazar til at gribe personligt ind.
- Gør du grin af min far? - Jeg er søn af en grønthandler.
Det er sjovt, at jeg er venner med en dommers søn.
Det må du da indrømme.
Amadeu havde været ulykkelig, hvor han end havde befundet sig.
Han legede aldrig med de andre og gav aldrig slip på sig selv.
Bortset fra én gang.
Den glemte ingen.
Gør plads, drenge. Gør plads!
Min far er her. Læs du det. Du har skrevet det meste.
Det er dine ord. Jeg hjalp dig bare med at vælge dem.
- Hvad er vores religion? - Loyalitet. Sandhed frem for alt.
Præcis. Bare kig på mig, så går det nok.
Som traditionen byder, afslutter vi ceremonien med eksamenstalen.
I år får Amadeu de Almeida Prado æren!
Jeg vil nødig leve i en verden uden katedraler.
Deres skønhed står i kontrast til uniformernes farver.
Jeg elsker Bibelens stærke ord. Jeg har brug for styrken i dens poesi.
Jeg har brug for den mod sprogets forfald og slagordenes diktatur.
Men der er en anden verden, jeg ikke vil leve i.
Hvor uafhængig tanke nedgøres og smukke oplevelser ses som synd.
Hvor tyranner, undertrykkere og mordere kræver vores kærlighed.
Og mest absurd af alt beder præsterne os om at tilgive dem.
Endda at elske dem.
Derfor kan vi ikke lægge Bibelen til side. Vi må forkaste den.
For den taler kun om en forfængelig og selvgod gud.
Herren betragter os dag og nat og noterer sig handlinger og tanker.
Men hvad er en mand uden tanker og ønsker, som kun han selv kender?
Tænker Gud ikke på, at Han stjæler vores sjæl med nysgerrighed?
Sjælen, som skal være udødelig.
Men hvem vil være udødelig?
Hvor kedeligt at vide at det, der sker nu, ikke har betydning.
Intet ville tælle.
Ingen ved, hvordan det er at leve evigt, og det er en velsignelse.
En ting er jeg sikker på: Det ville være et helvede at være udødelig.
Det er døden, som giver hvert øjeblik dets skønhed og rædsel.
Kun gennem døden bliver tiden levende. Hvorfor ved Gud ikke det?
Hvorfor truer Han med uendelighed, som ville være ubærlig?
Jeg vil ikke leve uden katedraler.
Jeg har brug for deres lys -
- deres kølige stilhed og deres befalende tavshed.
Jeg har brug for ordenes hellighed og poesiens pragt.
Men også friheden til at gøre opstand mod det grimme i verden.
Et er intet uden det andet. Ingen kan tvinge mig til at vælge.
Hvad syntes I?
Jeg troede, du skulle holde talen på latin.
Så havde kun de færreste forstået.
- Er du venner med den dreng? - Vi er bedste venner.
Alle de ansigter, og flere til, kom til hans begravelse.
Han døde på dagen for revolutionen. Så alle havde en nellike med.
Jeg vovede ikke at tale om Gud -
- og hvad Amadeu kaldte: "Hans tomme løfter".
Men jeg tillod mig at bruge et religiøst ord.
- Amen. - Amen.
Jeg var meget stolt af ham.
Hvorfor fortalte du ham ikke det?
Selv i dag ved jeg ikke, hvilken hemmelighed, som forenede de to -
- og hvad den havde med Amadeu at gøre.
- Min bror er her ikke. - Nej, det ved jeg.
- Forsvind. - Jeg ved, at han fik en aneurisme.
Det står i bogen.
Hvordan lever man med viden om -
- at en vene kan sprænge og fylde hjernen med blod?
Jeg hørte om det bagefter, da jeg opdagede hans skriverier.
Han fortalte det aldrig til nogen. Selv ikke mig.
Tilgiv mig. Jeg ønskede ikke at gøre dig ked af det.
Nej, vent.
Jeg kan vise, hvor vi arbejdede.
Folk kom her dag og nat for at besøge ham.
For at blive helet...
"Ingen behøver lide", sagde han.
Døren var altid åben.
Jeg traf Joao Eca.
Han nævnte, at Amadeu var i modstandsbevægelsen.
Modstandsbevægelsen...
Og at han reddede Mendez' liv.
Det var sent en aften.
Jeg hørte forfærdelige skrig... fra den anden side af torvet.
Vi har brug for hjælp.
Hent lægen.
Derinde.
Kom med det samme, Amadeu.
Er det her...?
Ud. Ud!
Adrenalin.
- Du er en forræder. - Forræder!
- Jeg er læge. - Forræder! Forræder!
- Hørte I? Læge! - Forrædere!
Jeg satte ham i denne stol og vaskede hans ansigt.
Hans smukke ansigt.
Så holdt folk op med at komme. Selv Jorge. Det sårede ham virkelig.
- Kender du til Jorge? - Jeg ved, at de var gode venner.
- Hvorfor er verden så ond? - Det er, som om den er ligeglad.
Gud er ligeglad.
Det havde Amadeu ret i.
Jeg vil gerne være alene nu.
- Må jeg komme på besøg igen? - Hvorfor?
Hans liv, hans verden...
Det var noget særligt og får mit til at virke ordinært.
- Har De cigaretter? - Hvilket mærke?
Har du dem med? Vent. Alle her er spioner. Værre end fascisterne.
Vi går ud.
- Du ville ikke bare have smøger. - Jeg sov bedre af at tale med dig.
Amadeu var den eneste, som ikke røg. Jorge røg som en skorsten.
- Er Jorge i live? - Det ved jeg ikke.
Jeg talte ikke med ham efter, hvad der hændte Estefania.
Ingen vidste hvordan. Det var så privat.
Hvem er Estefania?
Kvinden, som husker alting.
De hentede mig for at få fat på hende.
Løjtnant Nicola Ribeiro.
Benfica. 28 Rua Dezembro.
Telefon 85 72 463.
Syvende armékorps.
Kaptajn Carlos Peixe.
Sintra. 47 Rua...
- Jorge! - Det er Amadeu Prado.
- Er du der? - Luk ham ind.
Jorge!
Hvorfor undgår du mig? Jeg kan forstå de andre, men dig?
- Jeg undgår dig ikke. - Du lyver. Vi lyver ikke...
- Jeg vil med i modstandsbevægelsen. - På grund af skyldfølelse?
- Jeg er læge og havde intet valg. - Du burde have givet ham gift.
Ikke adrenalin.
Sid ned, Amadeu.
Vil du ikke præsentere mig?
Det her er Joao.
Og det her er Estefania. Jeg ville have præsenteret dig før, men...
Modstandskampen tager vores tid.
Er hun ikke smuk?
Hvad hvis din første opgave var at dræbe din far?
- Hvorfor? - Han er dommer.
En del af det fascistiske regime.
Bliv ikke vred, Amadeu. Jeg satte dig bare på prøve.
Man mærkede det straks. Jorge så det også.
Estefania var draget til ham.
- Og navnene og adresserne? - Sympatiserende militærfolk.
Hun kunne dem udenad.
Over 200 navne.
De ventede på, at vi bad dem gøre oprør mod fascisterne.
- Må jeg få min nøgle? - Naturligvis.
- Er fru de Prado hjemme? - Hun bad Dem vente.
Hvorfor ripper De op i fortiden?
Jeg vil vide, hvordan det føltes at være Amadeu.
Kendte De ham?
Amadeu, du må spise noget. Du har brug for styrke til eksamenerne.
Rejs dig op.
Sid ned. Hjælp mig, mor.
Jeg skal gøre det, ellers dør du.
Fjern hænderne.
Stol på mig, Adriana.
Ring efter en ambulance, Clotilde.
Ambulancen og lægen kom, og Adriana blev kørt til sygehuset.
Du må gerne gå nu, Clotilde.
Lægen sagde, jeg gjorde det rette.
Hvorfor siger du ikke noget?
Hvorfor dømmer du mig?
Det hedder trakeotomi.
Hvis jeg ikke havde gjort det, var hun båret ud i en kiste.
Jeg tager også en kop te, Clotilde.
Nu ved du det.
Fra og med den dag stod jeg i gæld til ham ligesom Mendez.
Politiet vidste, at klinikken var et skalkeskjul, men de kom aldrig.
Folk efterlod kuverter med penge, navne, adresser, kort...
Og så kom hun.
Næste.
Hvorfor ringede du aldrig tilbage?
Jeg har noget til Joao.
Jeg må tale med dig. Jeg kan ikke blive hos Jorge.
Forlad os.
Forlad os, Adriana.
Men så sluttede det hele en nat.
- Hvordan? - Noget hændte. Jeg ved ikke hvad.
Det var sidste gang, jeg så hende.
- Du har ventende patienter. - Send dem hjem. Nu!
Og svar ikke, hvis folk banker på. Sluk lyset. Vi er her ikke.
Amadeu.
Amadeu!
Joao Eca er her.
Jeg er straks tilbage.
- Amadeu! - Kom ind.
Hvor er hun?
- Estefania. - Ingen anelse. Vi gik hver sin vej.
Jorge kom til mig. Problemet er Estefania.
Hvad mener du?
Han vil... Han vil eliminere hende.
Hvad?
Hvis de får fat på hende, får de navnene. Så er det hele forbi.
Vil Jorge dræbe Estefania?
Ring til mig, hvis hun eller Jorge kommer her.
- Forstår du? - Jeg forstår.
Godt.
Sikke noget rod.
Hvad har du tænkt dig?
Pak en taske og lidt mad. Jeg tager bilen.
Væk herfra.
- Med hende? - Naturligvis.
Nej, Amadeu. Jeg beder dig, gør det ikke.
Fortæl dem, hun er her. Tag ikke af sted med hende. Jeg beder dig!
Vær sød ikke at gå.
Gør, som jeg siger.
Gør ikke det her. Det er forkert!
Der vil ske noget frygteligt. Jeg er sikker.
Han trådte hen over mig. Det vil jeg aldrig glemme.
Han trådte hen over mig.
Som om jeg var... ingenting.
Må jeg få en kaffe, tak?
- Hallo? - Mr Kagi. Det er mig.
- Jeg gik glip af dit opkald. - Er du stadig i Lissabon?
Ja. På Hotel Silva, du kender det nok ikke. Regner det i Bern?
Du må komme tilbage, ellers må jeg finde en vikar.
- Ønsker du det? - Muligvis.
- Ja eller nej? - Mr Kagi, jeg må lægge på nu.
Hvorfor følger du efter mig?
- Hvor kommer den fra? - Adriana fandt hans noter.
Hun bandt dem som en bog, og jeg faldt over den i Bern.
Hvad skete der med Estefania?
Amadeu er død, og Adriana ved intet. Det gør kun du.
Se at komme ud herfra. Ud med dig!
- Hvorfor ryger min onkel nu igen? - Hvad?
En læge ringede og sagde, en fremmed gav ham cigaretter.
- Han bad mig om dem. - Vil du tage livet af ham?
- Han kan lide det. - Det er dårligt for ham.
Det er det også at bo på plejehjem. Det minder ham om fængslet.
- Hvordan er de nye briller? - Jeg vænner mig til dem.
Vil du spise middag med mig?
Så spørger du endelig.
Hvis Jesus var død i guillotinen, ville vi dyrke en stor klinge.
Hvis han kom i den elektriske stol, ville vi gøre tegn til stole.
Kan man virkelig vide, hvordan det er at være en anden person?
Man kan forestille sig, hvordan det er.
Fantasi er det sidste fristed. Det skrev han. Men også:
"Intimitet er vores sidste fristed."
- Husker du hvert et ord? - Ja, for de betyder noget for mig.
Stakkels Estefania huskede alt muligt.
Tal, navne, telefonnumre, adresser... Det kunne jeg ikke.
Undskyld, at jeg fabler... Så meget har jeg ikke talt i årevis.
Det er fascinerende.
- Hvor længe har du været alene? - I femogethalvt år.
- Men før talte du med din kone. - Ja.
Men det... førte ofte til problemer.
- Hvilken slags? - Vi holdt fest for hendes kolleger.
Vores venner. Hun fandt et citat af Pessoa.
"Enge er grønnere i deres beskrivelse end i virkeligheden."
"Smuk sætning", sagde nogen. Jeg sagde: "Men kun få forstår den."
Der var en pinlig tavshed, og så sagde min kone:
"Jeg formoder, at du er en af de få udvalgte..."
Så var den fest forbi.
- Men du havde ret. - Ja, men det var arrogant.
- Dumt og arrogant. - Var det derfor, hun forlod dig?
Nej. Jeg tror, at hun forlod mig, fordi hun syntes, at jeg var...
...kedelig.
Vi er stadig i kontakt. Hun ringede forleden.
Hun bad mig fjerne bøger fra garagen, så kæresten kunne parkere.
Jeg ved ikke, hvorfor jeg fortæller det.
- Vil du danse? - Nej, jeg kan ikke danse.
Der kan du se...
Kedelig.
Tak.
- Det var hyggeligt. - Du er ikke kedelig, Raimund.
Min onkel vil træffe dig igen.
Tager du cigaretter med?
Jorge er i live.
Han har sit apotek og ryger, mens han betjener kunder.
- Har du dem med? - Ja.
- Var Estefania der, da jeg kom? - Hun fandt dem sammen.
Så derfor løj han. Han løj aldrig og tolererede ikke uærlighed.
Hvad var der sket den aften?
Jorges sted var for småt -
- så vi lejede et rum i et gammelt pakhus til vores møder.
Vi lod, som om det var et læse- og skrivekursus.
Det var Estefanias idé. Vi var så naive.
Du har ansvaret for jernbanen, Nuno. Du ringer til:
Lissabon, 64 23 518. Kontaktperson Leonardo.
Porto, 35 59 00. Kontaktperson Julio.
Signalet for overtagelsen kommer fra Radio Renascenca.
En sang af...
- Er De faret vild? - Er dette læse- og skrivekurset?
Ja, vi er næsten færdige. Sid ned.
De fleste bogstaver kan udtales på flere måder bortset fra X.
Mere om det i næste uge. Tak.
Hvad laver en musikprofessor her?
Jeg har en ven, som ikke kan læse.
Jeg ville se, hvordan det var, før jeg anbefalede kurset.
Hvad hedder den person?
- Carlos Pinto. - Hvor originalt.
Sid ned! Ingen forlader lokalet!
Ud, ud!
- Joao! Giv mig din pistol. - Hvorfor?
Vi må gøre, hvad der er bedst for modstandsbevægelsen.
Estefania og Amadeu slap væk. Men hun taler, hvis de finder hende.
De andre ved ikke så meget, men Estefania ved alt.
Hvad taler du om, Jorge?
- Vil du dræbe Estefania? - Nej... Nej, nej.
Jeg vil ikke, men det skal jeg.
Et liv for mange liv. Hit med den.
Giv mig den, Joao!
Jeg fandt aldrig ud af, hvad der skete.
- Fortalte han dig det? - Nej. Han bad mig... forsvinde.
Jeg skal vide det. Jeg ville ønske, jeg ikke havde givet ham pistolen.
Tre dage senere kom Mendez og hentede mig.
Han brækkede mine hænder og knækkede min ånd.
Men jeg gav ham ikke et eneste navn.
Det kan du fortælle Jorge.
Han står i gæld til mig.
"I ungdommen lever vi, som om vi er udødelige."
"Visheden om vores dødelighed danser rundt om os som et papirbånd."
"Hvornår forandrer det sig?"
"Hvornår strammes båndet, indtil det til sidst kvæler os?"
- Mr Kagi. - Har du truffet en beslutning?
- Nej. - En kvinde spurgte efter dig.
- Hun sagde, I mødtes på en bro. - En portugisisk kvinde?
Da jeg sagde, hvor du var, gik hun.
Jeg skal bruge dine nøgler, hvis du bliver væk.
- Gav hun sit navn? - Nej.
Farvel, mr Kagi.
Joao vil vide, hvad der hændte Estefania.
- Det skylder du ham. - Jeg skylder ikke nogen noget.
Du ved, hvad de gjorde med hans hænder... som spillede Mozart.
Men de fik ingen navne. Så havde du ikke stået her.
Prøver du at presse mig med skyld? Så kender du mig slet ikke.
Kunne jeg have dræbt hende? Det er spørgsmålet!
Vi taler ikke om modstandsbevægelsen.
Vi begraver vores historie og går videre.
Vil du have en drink?
Du sidder, hvor Amadeu sad, indtil det med Mendez skete.
Vi skrev grunde til loyalitet ned.
Skyldfølelse over for andre, delt lidelse, fælles kamp og styrke -
- svagheder, behov for nærhed...
Fælles had og humor. Og så videre.
- Og kærlighed? - Den troede han ikke på.
Kun tre ting var vigtige for ham.
Begær, nydelse og tryghed.
Begær... Herregud.
Jeg stoler ikke på folk, som ikke drikker.
Tag en cigaret.
Går det?
Ja.
- Joao elsker stadig at ryge. - Det kan jeg tænke mig.
- Hvad? - Vi blev færdige med universitetet.
Jeg som apoteker, og Amadeu som læge...
- Hvad er der? - Kom, jeg vil vise dig noget.
Hvad synes du?
- Det er et apotek. - Ja. Det er dit.
Kom ind.
Jeg må kunne stole på apotekeren, hvis jeg skal skrive recepter.
Jeg kunne knap nok tro, at det var sandt.
Jeg troede ikke, vi kunne miste venskabet efter det.
Jeg troede ikke, at det var muligt.
Jeg ved, at jeg er en grim satan, så da hun dukkede op...
Hun var så smuk!
Jeg troede, at det ville smitte af på mig.
Det er i hvert fald, hvad jeg tror, jeg troede.
Og det her er Estefania. Jeg ville præsentere jer før, men...
Modstandsbevægelsen holder os beskæftigede.
Er hun ikke smuk?
Det var måden, hvorpå hun fjernede min hånd. Hun stirrede på ham.
Vi tænker over det og lader hører fra os, Amadeu.
Din klinik kan måske fungere som mødested.
Hvorfor fjernede du min hånd?
Gjorde jeg det?
Har du været så forelsket, at mad og ord ikke spiller nogen rolle?
- Det ved jeg ikke. - Det ville du vide.
Man ved det altid.
Du tænker på ham!
Du ville ønske, jeg var Amadeu.
Nævner han mig i bogen?
Ofte.
Det overrasker mig, hun udgav den. Adriana hadede mig.
Hun ville ikke dele ham med sin far. Kender du hans historie?
Få måneder før revolutionen bad han Amadeu om stærkere smertemedicin.
Adriana hentede dem hver uge, men han hamstrede dem.
En uge efter Amadeus død slugte han over 100 stykker.
Avisen skrev, at han døde efter lang tids sygdom.
Katolikker bryder sig ikke om selvmord.
Ud med jer, alle sammen!
Følg med mig, Estefania.
Hvis jeg havde haft pistolen, havde jeg måske skudt hende.
Og hvornår fik du pistolen?
Jeg tog hen til Amadeus klinik, for jeg vidste, at de var der.
- Hvor er de? - De er taget af sted.
Jorge.
Giv mig pistolen.
Estefania, er hun... Er hun stadig i live?
Jeg stødte på hende for to år siden.
Hun var her til et seminar eller noget lignende.
Jeg spurgte, hvordan det gik. Hun sagde, hun underviste i historie.
- Hvor? - Universitetet i Salamanca.
Og dit apotek?
Hvorfor lader du lyset være tændt om natten?
Det minder mig om Amadeu.
- Må jeg få regningen? - Vil De tilbage til Schweiz?
Via Spanien.
- Der er dårligt vejr i Schweiz. - Jeg må gå. Kan jeg få regningen?
Undskyld.
Hej.
Jeg vil sige tak for, hvad der skete på broen.
- Jeg har læst din bog. - Jeg vil ikke have den.
Jeg ville bare sige tak.
Jeg har din frakke.
Du glemte den.
Fortæl mig, hvad du hedder.
Catarina Mendez.
Ja.
Den Mendez.
Jeg er Slagteren fra Lissabons barnebarn.
Jeg vidste ikke, hvem han var, før jeg læste bogen.
- Du kan ikke tage skylden for... - Du forstår ikke.
Jeg elskede ham. Jeg græd til hans begravelse -
- og forstod ikke, hvorfor så mange andre ikke græd.
Hvorom alting er...
Det vil tage tid, men jeg vil lære at leve med det.
- Det var den vej, de tog. - Men om natten. Og i stor fare.
Og forelskede.
Jeg blev rørt, da min onkel græd.
Hvad glædede ham mest? At Estefania er i live eller cigaretterne?
Tager du tilbage til skolen og fortsætter med at undervise?
Hvis de stadig vil have mig.
Men jeg kommer på besøg.
- Er du sikker på, hun er hjemme? - Det sagde hun.
- Følger du med? - Jeg venter i bilen.
Gå nu. Tag dig god tid.
Velkommen, Raimund.
- Jeg er Estefania. - Tak, fordi du ville træffe mig.
- Har du bogen med? - Ja.
Han er præcis, som jeg husker ham.
Så længe siden, men stadig så tydeligt.
- Vil du have lidt te? - Ja tak.
- Og din ven? - Nej, hun... har det fint i bilen.
Jeg kom med i modstandsbevægelsen, da min far blev taget for sabotage.
De sendte ham til Tarrafal. Har du hørt om stedet?
Det blev også kaldt Campo da Morte Lenta.
Den langsomme døds lejr.
Det tog dem to år at dræbe ham. Og sådan mødte jeg Jorge.
Jeg havde brug for en, som var stærk og kunne beskytte mig.
Jeg troede, at det var kærlighed.
Men så mødte jeg Amadeu.
Jeg så alting i et helt nyt lys.
Hele... mit liv.
Jeg kunne ikke sove mere.
Jeg besøgte klinikken så tit, jeg kunne. På trods af Adrianas blikke.
Han ville tage mig i sine arme, men afviste mig.
"Hvad med Jorge?" sagde han. Jeg begyndte at afsky Jorge.
- Har du noget imod, at jeg ryger? - Slet ikke.
Jalousi er en skidt følelse.
Jeg kunne se på hans skuldre, at han havde set os.
Frygteligt. Frygteligt...
Men på sin vis var jeg lettet.
- Har din ven det godt? - Ja, hun har det fint i bilen.
Vi kørte hele natten.
Amadeu udfrittede mig.
Søgte han efter mig eller livet?
Han ville vide alt om mit liv.
Mine... minder, tanker, fantasier og drømme. Han blev ved.
Jeg var næsten lettet, da han gemte mig i bagagerummet.
Deres pas.
- Hvad skal De i Spanien? - Hilse på nogle slægtninge.
Vær venlig at træde ud af bilen.
Nøglerne.
- Kender De major Rui Luis Mendez? - Hvorfor?
Ring til ham. Jeg har hans nummer.
Fortæl ham, I behandler mig som kriminel.
Han vil tale med Dem.
- Dr. Amadeu de Prado. - Du spørger om for meget.
Du tog mit liv fra mig. Nu vil jeg have det tilbage.
Giv røret tilbage til manden.
Det er ironisk, at jeg blev reddet af Slagteren fra Lissabon.
Den nat...
...kørte vi til Finisterre og sov i bilen.
Vi forsvinder.
Vi rejser til Amazon-floden og en ny verden, kun vi kender.
Jeg skriver bøger, og vi opfinder et nyt sprog, som kun vi forstår.
Vi rejser så langt op ad floden, som vi kan.
Bagud i tid og ind i fremtiden. Til begyndelsen på afslutningen.
Og hvad skal jeg gøre?
Du deler det med mig.
Den samme luft, samme følelse og samme smag.
Er du sikker på, du vil have det for din egen skyld og ikke for min?
Jeg vil have det for os begge to.
Han hungrede efter mig og livet.
Men hans rejse førte ind i hans egen sjæl, ikke ind i min.
Jeg kan ikke gøre det, Amadeu.
Hvad mener du?
Du vil have mere, end jeg kan give.
Og jeg er ikke klar.
Tilgiv mig.
Jeg har venner i Salamanca.
Kan du køre mig?
Han kørte mig til Salamanca.
Han tog mig i hånden.
Han ønskede mig held og lykke og tog afsted.
Senere hørte jeg, at han var død.
Det føltes altid, som om jeg dræbte ham.
Han fik en aneurisme.
Et blodkar i hjernen sprang. Han havde haft den længe.
Kom du til hans begravelse?
Du troede ikke, at jeg ville gøre det, vel?
Det betyder ikke noget længere.
Hvad skete der med... de navne og telefonnumre, du havde i hovedet?
Lissabon, 33 14 518. Kontaktperson Carlos.
Sintra, 24 51 02. Kontaktperson Nuno.
Jeg skrev dem ned og gav dem til en pålidelig person.
Kort efter blev de brugt til at starte revolutionen.
Din ven må være træt af at vente.
- Du kan beholde bogen, hvis du vil. - Tak. Jeg er nok mere rede nu.
- Farvel, Raimund. - Farvel, Estefania.
Vi efterlader noget af os selv, når vi forlader et sted.
Vi bliver der, selvom vi tager afsted.
Og der er ting i os, som vi kun kan få igen ved at vende tilbage.
Vi besøger os selv, når vi færdes til et sted, hvor vi har levet.
Hvor kortvarigt det end var.
Det er mit tog.
Vi har stadigvæk...
...fem minutter.
Tak fordi...
...du sagde, jeg ikke var kedelig.
Men når jeg tænker på deres liv, Amadeu og Estefanias...
Deres liv var fulde af vitalitet og intensitet.
- Og det knækkede dem. - Men de var i live!
Mit liv derimod...
Bortset fra de sidste dage.
Og nu skal du tilbage til det.
Hvorfor bliver du ikke bare?
Hvad?
Hvorfor bliver du ikke bare?
Bo Palle Hansen www.broadcasttext.com